Kan den hemliga gästen vara vänlig att komma in?
Är ni skådespelare?
Nej.
Första frågan. Nio frågor kvar. Mr Gabel?
-Är ni idrottsman? -Hm... Ja.
-Miss Francis? -Är den hemliga gästen golfare?
Nej.
Fem besvarade, fem kvar. Mr Gabel?
Är ni boxare?
-Ja. -Miss Francis?
Den där rösten passar knappast in där!
Få se nu. Vem kan det vara...?
Är ni en karl som är uppkallad efter en man
som berget fick komma till? En man som hette Muhammed.
-Är ni Cassius Clay? -Ja!
30 november 1979. Fredag.
-Hallå? -Assalamu alaikum, mormor!
-Walaikum assalam! -Vad hittar ni på?
Tittar på tv.
-Var är May May, då? -På nedervåningen.
-Säg inget. Be henne komma till luren. -Okej. May May!
-Hallå? -Assalamu alaikum!
-Walaikum assalam, pappa! -Hur mår min dotter?
Jättebra. Vi var och besökte Mama Bird.
Vad bra. Det hörde jag. Var det roligt att träffa henne?
-Ja. -Jag skulle precis klä på mig.
Jag ska åka och titta på ett annat ställe som Deer Lake.
-Ska du? -Ja.
Det är mycket möjligt att om jag gillar det, så kanske jag boxas igen.
Nej! Snälla, boxas inte mer.
Att vinna titeln en fjärde gång. Kan du tänka dig?
Boxas inte mer. Du börjar bli gammal.
-Vad börjar jag bli...? -Gammal.
För gammal? Hur gammal är din farsa?
-Hur gammal? 37...? -Precis.
Angelo Dundee är i ringen. Han har varit Muhammad Alis tränare
ända sen de första matcherna i början av karriären.
Alis sista match
Publiken börjar skandera: "Ali, Ali!" Precis som på den gamla goda tiden.
Ali är 1,91 m lång, men Trevor Berbick är knappast liten.
Han är 1,90 m lång.
Ali är närmare fyrtio år gammal. Trevor Berbick är 27.
Här kommer han!
Vilken storproduktion det har blivit!
Jag visste vad jag ville bli när jag var tolv.
Allt här i livet fyller ett syfte, och varje människa fyller ett syfte.
Om man känner till det syftet kan varenda själ uppfylla det.
Den som känner till sitt livssyfte vet vart den är på väg.
Jag är inte inbilsk - jag är bara övertygad.
-Min kompis Muhammad Ali. -Hur är vädret?
-Va? -Hur är vädret?
Det är vackert här. Bara vackert.
MANAGERNS BERÄTTELSE
Jag heter Gene Kilroy. Jag var Muhammad Alis manager.
Tidernas bästa boxare. Världens bästa vän.
Världens bästa kille. Jag lärde mig mycket av honom.
Jag kommer till stan och kliver av planet. Jag är en cool snubbe.
Det var bättre än att sitta vid ringside.
När man sitter vid ringside måste man sticka när matchen är över.
Att få vara med om segrarna och förlusterna...
Det var speciellt att få vara med om det.
Låt mig få presentera en långvarig rådgivare till mästaren: Gene Kilroy.
Han är vår talare här i dag. Gene!
Trevligt att vara här. När jag blickar tillbaka på mitt liv...
En gång fick jag frågan: "Finns det nåt som du är rädd för?"
Jag sa: "Jag är bara rädd att mamma kommer att väcka mig en morgon"
"och säga 'Dags att gå till skolan' och att mitt liv har varit en dröm."
Jag är lyckligt lottad som har fått umgås med Muhammad Ali.
Det finns mångmiljonärer som skulle betala en miljon dollar
för att få umgås med Ali varje dag precis som jag har gjort.
Rom, Italien 1960
Jag träffade Muhammad Ali första gången under OS i Rom 1960.
Han var som OS-byns borgmästare.
Han gick runt med sin guldmedalj och alla ville komma nära honom.
Alla ville träffa honom.
Hur fick du ditt romerska namn?
Såvitt jag vet så är jag Cassius Marcellus Clay VI.
Min farfars farfar var en slav i Kentucky.
Han fick sitt namn efter nån framstående Kentucky-bo.
Cassius Marcellus Clay är ett stort namn i Kentucky.
Jag kan faktiskt inte svara på varifrån det kommer.
Sen jag började nå boxningsframgångar vill folk veta var namnet kommer ifrån.
Jag har faktiskt inte kollat upp saken, men jag får nog ta och...
-Undersöka det. -Ja, nu när jag ger intervjuer.
Gene, jag hörde en berättelse som du lär gilla. Så här var det...
BRODERNS BERÄTTELSE
Som grabb växte jag upp i Louisville, Kentucky.
Delstaten Kentucky har vackra hästar och snabba kvinnor.
Jag kommer från en kärleksfull familj.
Pappa och mamma var kristna. De var arbetsamma och rejäla.
Pappa var den bästa skyltmålaren i Louisville, Kentucky.
Det var en gång en liten håla som hette Louisville, Kentucky...
1941 gifte sig mr Cassius Clay med mrs Odessa Grady,
sedermera mrs Cassius Clay, och de fick en liten son.
Det här är mrs Clay.
Det här är min pappa. mr Cassius Clay senior.
-Hälsa. -Hej. Hej.
-Vi är stolta över honom. -Tack.
Jag är född 1943. Muhammad är född 1942.
Det skilde 18 månader. Vi hade kul ihop.
På den tiden var han känd som Cassius Clay. Han var pratsam och kaxig.
Han har alltid varit annorlunda. Han var ämnad att bli nåt stort.
I dag ska vi till mitt gamla hem på 3302 Grant Avenue här i Louisville, Kentucky.
Det var här Muhammad Ali och jag växte upp.
Vi delade rum. Det var en av de lyckligaste perioderna i mitt liv.
Han var rolig. Jag följde med honom överallt.
Löpningen, boxningen - rubbet.
Jag var hans bästa följeslagare på den tiden. Jag var hans bästa vän.
Vi stod varandra nära, som salt och peppar. Som salt och peppar.
Och allt började här. Från rot till frukt.
Du, Maryum... Hur gammal var jag när jag började boxas?
-Jag var tolv år gammal. -Var du tolv?!
-Japp. -Jag trodde att du var yngre.
-Tolv. -För att nån snodde din cykel.
Ja, det var när jag var tolv.
Det var en måndagskväll i Louisville 1953.
Vi var på en husexpo. Varje år hölls en festival i staden.
Vi cyklade dit på cyklarna vi hade fått i julklapp.
När vi kom ut från expon hade nån stulit våra cyklar.
Vi började grina. Vi frågade en man som kom ut ur byggnaden.
"Vet ni var det finns en konstapel? Våra cyklar har blivit stulna."
Mannen svarade: "Gå ner i källaren. Där finns det en polisman."
Vi gick nerför alla trappor, och där fanns ett boxningsgym.
Polisen stod i korridoren och pratade med några ungar.
Han var fientlig och ville ge nån stryk.
Jag sa: "Man ska inte slåss om man inte vet hur man gör."
Jag frågade: "Har nån lärt dig slåss?" Han svarade nej.
"Kom hit och lär dig hur man slåss innan du ger dig på nån."
Det var så det började. Han kom till gymmet och var väldigt ambitiös.
Han var där när jag kom och var kvar när jag gick.
Han var 12 år gammal och vägde 40 kg. Det var så han började.
Cassius Clay från Chicago möter Gary Jawish,
tungviktsmästaren från östkusten.
Jawish ligger risigt till från första ronden.
När han upptäckte boxning så var han smart. Han sa:
"Om jag kan ducka och röra mig i sidled så blir jag inte träffad."
"Rudy, vi går ut i gränden. Kasta stenar på mig, så får vi se om jag kan ducka."
Jag kastade stenar på honom. De träffade honom inte. De passerade förbi.
Han lyckades vika undan. Han tränade upp sina reflexer.
Och mycket riktigt, när han klev in i ringen, så lyckades han parera slagen.
Han var ett geni!
När Muhammad och jag var små,
berättade han om sitt öde för alla och att han skulle bli stor.
De flesta barnen skrattade åt Muhammad.
"Ha-ha, Cassius. Det klarar du aldrig."
"Det är för mycket. Du kan inte bli så stor."
När man är liten så skryter man. "Jag ska bli mästare."
"Då ska jag visa er att ni hade fel." Och de säger: "Jag ska bli läkare."
"Jag ska bli tandläkare. Jag ska bli vetenskapsman. Jag ska bli president!"
Det är väldigt få som kan komma tillbaka och säga: "Vad var det jag sa?"
Jag fick ett samtal från lobbyn. "Jag är Cassius Marcellus Clay."
"Jag är Golden Gloves-mästaren från Louisville."
"Jag vann Golden Gloves i Seattle. Jag ska vinna OS-medalj."
Det här var 1958. Jag höll för luren med min hand och sa:
"Willie, det står en galning där nere som vill snacka med oss."
Det var ett bra möte. Väldigt intressant. Han var student.
Han ville veta hur mina boxare tränade, vad de åt, hur långt de sprang.
Han ville veta allt!
När han kom hem från OS,
skickade Louisvilles sponsringsgrupp honom till Archie Moore.
Det funkade inte, för två stjärnor går inte ihop.
Droppen som kom bägaren att rinna över var
att Archie Moore bad honom sopa köksgolvet.
Han sa: "Jag sopade inte åt min mamma. Jag tänker inte sopa nåt köksgolv!"
Sponsringsgruppen ringde upp mig och kom och intervjuade mig.
De frågade hur jag skulle hantera grabben.
Jag svarade att allt tar sin lilla tid. Jag gillar inte att jäkta.
De sa: "Han har ju en OS-medalj!" Jag sa: "Det betyder inte ett skvatt."
Övergången från amatör till proffs tar tid.
Han kom till gymmet... Om han inte fick skjuts,
han hade nämligen ingen bil, så sprang han dit.
Han sprang på brovägen. Polisen ringde mig en dag:
"En lång, smal grabb som springer på bron säger att han boxas för dig."
Jag sa: "Jajamän. Cassius Clay."
Tidigare så pratade alla utom själva boxaren.
Nu började folk vilja lära känna stjärnan.
Life, världens största tidskrift, vill ha min vackra nuna på omslaget.
Under våra 4 år ihop trodde alla att jag var stum. Jag fick inte en syl i vädret.
"Snacka med min grabb."
När de intervjuar mig, är det ingen typisk intervju med en boxare.
Boxare brukar inte prata, och det enda de kan berätta är:
"Han sprang 8 km i går" eller "Öh, öh, schyst vänsterjabb, öh, öh".
Jag är inte den typen av svart man, förstår ni?
Frågorna som de ställer till mig under intervjuer eller på universitet
är minst lika komplicerade som de som drottningen av England,
president Nixon eller en senator får.
Han brukade hoppa och studsa och dra ner händerna...
Jag kom inte med några bortförklaringar. Jag sa: "Det funkar ju."
En gång blev jag så påverkad av medierna, det var Doug Jones-matchen,
att jag sa till honom: "Upp med händerna!"
Då spöade man skiten ur honom. Då sa jag: "Sänk händerna!"
Det typiska är ju att man ska ha händerna uppe.
Ingen annan rörde sig så, och det var nyckeln till framgång.
Han var speciell. Man är inte bättre än talangen man jobbar med,
och Muhammad fick mig att glänsa!
Det här är BBC.
Huvudnyheten är självklar i kvällens extra långa avsnitt av Sportsview.
Alla pratar fortfarande om matchen mellan Cassius Clay och Henry Cooper.
Jag visste att den engelska publiken var fantastisk.
Jag visste att de inte skulle gilla honom till en början,
för han snackade för mycket.
Jag visste att de inte skulle gilla Muhammad.
När vi kom dit så såg vi ingen. Folket gillade honom inte.
Vi mötte deras hjälte, Henry Cooper. Och han hade sagt: "Fem. Fem."
Det gillade inte folk, förstår du. Men han bara skojade.
Och Cassius Clay, en lustigkurre ända ut i fingerspetsarna,
kliver in i ringen med en gigantisk krona på huvudet.
Hela vägen fram till ringside, genom ett folkhav med paraplyer,
kastade folk saker och försökte få kronan att ramla av.
Då kör vi. Det är årets match. Clay mot Storbritanniens Cooper.
Och Clay har sagt: "Jag tar honom på fem." Vi får väl se!
Coopers vänsteröga ser eländigt ut.
Han retas med Cooper. Fjärde ronden.
Henry Cooper var älskad av alla. Jag förstår varför.
Det var en stor kväll. Han träffade ju min grabb på hakan.
Han däckade honom. Han gled ner bland repen. Det var dramatiskt.
Tur att repen fanns där!
Där är fjärde ronden slut!
Han träffade honom två sekunder innan ronden var slut.
I hörnan så läxade jag upp honom.
De ger honom en omgång i hörnan.
Angelo Dundee, hans tränare, läser lusen av honom.
Coopers vänsterkrok träffade.
Clay var nere i två sekunder före slutet av fjärde ronden.
Dags för femte ronden.
Det är nog slut för Coopers del. Hand- duken kastas in från Coopers hörna.
Det fanns inget att välja på. Han måste bryta matchen.
Frank Butler frågade Clay om han ansåg att Henry Cooper var en lodis.
Han är ingen lodis. Jag underskattade verkligen den killen.
Jag hade aldrig blött näsblod förrän jag mötte honom.
Hans vänsterkrok var minst lika bra som folk hade sagt.
Och han fick ner mig på mattan i fjärde ronden.
Jag har hamnat på mattan en gång, men det var inte lika illa som nu.
Han borde vara den självklara tvåan, efter mig, förstås.
Jag är ju trots allt störst. Men han är den självklara tvåan.
-Han är den bästa jag har mött. -Ni är trots allt en stor profet.
Ni sa att ni skulle vinna i femte ronden och ni vann i femte ronden.
Men var det inte lite tursamt, med tanke på hur fjärde ronden slutade?
Jag förstår inte vad ni menar med "tur". Jag sa "femte ronden", och så blev det.
Ja. Ni klev in i ringen med en krona på huvudet.
För att jag är kungen.
Ni har en drottning, men ni har visst ingen kung.
Andra gången vi kom dit kunde vi inte röra oss på gatorna. Där ser man!
Han var inte lika slängd i käften eller galen då,
men folk älskade honom eftersom de visste att han var äkta.
Maryum, vad säger folk? Vet de att du är min dotter?
-Ja, alla. -Säg som det är nu. Pikar de dig?
-Nåt i stil med "Du tror att du är nåt"? -Ja, för om jag gör nåt, så säger de:
"Du tror att du är nåt bara för att du är Muhammad Alis dotter."
Har de sagt så? Vilka då? Pojkar eller flickor?
-Framför allt pojkar. -Jaha...
Jag visste att han var känd från den dag jag kunde gå och prata och förstå ord.
Jag hörde att folk beundrade honom. Bara man skulle åka till affären
så stod det 50 personer runt bilen. Han kunde inte gå nånstans.
Pappa älskar människor, så han pratade med dem. "Han blir knockad i femte."
Där satt jag och tittade på honom, så jag visste att det inte var normalt.
Jag förstod väldigt, väldigt tidigt att han var stor.
Jag såg personer på tv som jag beundrade,
som Tom Jones, Philip Wilson, Sly Stone och Sammy Davis, Jr.
Sen dök de upp hemma hos oss. "Wow! Du är ju jättekänd!"
Då förstod jag att han var stor.
Pappa spelade rollen som den "snälla snuten" av mina föräldrar.
Det var jätteroligt. Om jag var dum, så kunde han säga:
"Belinda, hon behöver smisk!" Då smiskade mamma mig lite lätt.
Sen kom han in på rummet: "Allt bra? Vill du ha lite glass?"
Han ville alltid vara snäll. Han älskade practical jokes och att skämta.
Han lattjade och var väldigt kärleksfull. Jag fick pussar på kinden.
Han väckte en med en puss på kinden. "Hit med näsan." Väldigt kärleksfullt.
Man tror ju inte att en boxare är gosig som en nallebjörn.
Jag hade kul med pappa och ville umgås med honom. Jag var pappas lilla flicka.
Pappa måste åka bort. Han ska träna nu.
-Pappa ska boxas. -Jag vill följa med!
Vill du följa med? Kan du boxas?
Kan du boxas? Nej. Då kan du inte följa med.
-Varsågod. -Jo, jag vill följa med!
Nej. Pappa ska komma i form, och du ska stanna hemma. Okej?
-Jag vill följa med! -Vill du följa med och boxas? Okej!
-Se så, gumman. -Mannen ska boxas!
-Vem ska boxas? -Mannen.
Mannen? Din pappa.
Kan du laga middag åt mig, är du snäll?
Jag jobbar hela dagen. Jag har varit ute hela dagen.
Du latar dig i det här stora huset och lever det ljuva livet.
Då borde middagen vara klar i tid.
-Är middagen klar, kvinna? -Ja.
Då så. Nu äter vi, May May.
Våga inte jävlas med färgade människors käk eller deras pengar!
Kom, gumman.
Han älskade sina barn.
Han älskade sina barn, men han var lyckligt lottad
eftersom Belindas föräldrar tog hand om barnen.
Det ställdes ju så höga krav på honom som världsmästare.
Han måste resa hit och dit. Hans titel, hans tungviktsbälte...
Det enda som var viktigare än tungviktsbältet
var att hans svärmor ställde upp och uppfostrade barnen.
Och det gjorde hon bra.
Han älskade att banda samtal. Han brukade säga:
"Jag ska spela in er. När ni blir äldre kommer ni att älska de här banden."
Det gjorde han jämt. När mina föräldrar hade skilt sig, så ringde han och sa:
"Hur går det i skolan? Vad gör du? Vad ska du bli när du blir stor?"
Han sa alltid att "tiden går fort" och att jag snart skulle bli stor.
Han kunde förutspå saker och visste hur viktiga de skulle bli.
-Maryum? -Sir?
Du är elva år nu. Vill du gå på college?
-Ja, sir. -Och vad ska du göra där?
Allt som Allah har skapat fyller ett syfte. Träd fyller ett syfte.
-Vad fyller en ko för syfte? -Att ge oss mjölk.
Okej. Vad fyller solen för syfte?
-Solen? -Solen.
-Att ge oss ljus och värme. -Och att få saker att växa.
Allt som Gud har skapat, som korna, hästarna, månen, stjärnorna, myrorna...
Allt fyller ett syfte. Vad fyller du för syfte? Du är en människa.
Om Gud gav solen ett syfte, så har människan också det.
Du har inte upptäckt ditt livssyfte än, va?
Jo.
Om alla föds med ett syfte, vilket är då ditt?
Att få folk att må bättre. Att göra folk hela igen.
Mycket bra. Mycket bra, Maryum.
En 15-rondersmatch för att utse världens tungviktsmästare!
Utmanaren från Louisville, Kentucky: Cassius Clay.
Hans motståndare kommer från Denver, Colorado:
Den regerande tungviktsmästaren Charles Sonny Liston.
Ali hade, vid det här laget, gått 19 professionella matcher.
Han var knappast nån nykomling på ba- nan. Han hade blivit väl omhändertagen.
Dundee var en utomordentlig matchmaker.
Matchmaking är en av de viktigaste talangerna inom boxning.
Att hitta rätt kille vid rätt tidpunkt.
Sonny Liston var en gangster. Han var en maffiakille.
Han hade snabba händer och kunde slå. Han vore inte lätt att klå.
Ingen gav Ali, eller Clay som han hette då, en chans.
Liston kommer att döda honom i första ronden.
Liston vinner på max tre ronder.
-Liston. -Första ronden, Liston.
-Andra ronden, Liston. -Liston på max fyra.
Liston!
-Jag hejar på Liston. -Vem har den här killen mött?
-Vem då? Clay? -Ja.
Det Ali valde att göra var att ta sig in i hans huvud.
Jag tror faktiskt att Ali hade insett
att Liston trodde att han var galen, att Ali var galen.
-Du har inte en suck! -Vi får väl se.
Liston kunde inte ta det. Han kunde hantera en kille med slägga,
men "Den här killen är ju galen"... Det var sån han gick in i ringen.
Backa, hörru!
Jag förutspår att någon kommer att dö vid ringside av rena chocken!
I kväll ligger VM-titeln i tungviktsboxning i potten.
Försöker få Sonny att slå.
Liston trodde att han skulle vinna matchen. Det trodde hans folk också.
Men så såg inte Ali på saken.
Knappt en minut kvar av andra ronden.
Ännu ett hammarslag. Där kommer ett till!
Sonny wobblar.
Matchen gick aldrig som Liston ville.
I slutet av sjätte ronden satt Liston på pallen och sa: "Jag är slut."
De bryter kanske! Det kan innebära slutet, gott folk.
Upp med dig, Joe. Upp i ringen med dig!
Ni reportrar... Ni reportrar gjorde det bara svårt för Liston.
Skriv aldrig om mig på det viset eller att oddsen är 6 till 1.
Då gör ni mig bara arg. Gör mig aldrig till en underdog,
och säg aldrig vem som ska stoppa mig, Ingen kommer att stoppa mig!
Det finns ingen tungviktare som är snabb nog att stoppa mig.
-Vem är störst? -Vem ska du möta härnäst?
Dansa som en fjäril, stick som ett bi!
Säg: "Dansa som en fjäril, stick som ett bi!"
-Stick som ett bi! -Vem är din pappa?
Dansa som en fjäril, stick som ett bi - Muhammad Ali!
-Säg det till pappa. -Dansa som ett bi, stick som ett bi!
-Vad heter pappa? -Muhammad Ali!
24 timmar efter att ha blivit världsmästare i tungviktsboxning
Varför vill ni prompt kallas Muhammad Ali numera?
Det är namnet jag fick av min lärare,
den ärade Elijah Muhammad. Det är mitt ursprungliga namn.
Det är en svart mans namn. Cassius Clay var mitt slavnamn.
-Jag är inte längre en slav. -Och vad betyder det?
Muhammad betyder "den prisade", och Ali betyder "den allra högsta".
-Tänker ni tävla under det namnet? -Ja, sir. Jag vill tilltalas så.
Jag använder namnet i autografer och vill bli globalt känd som det.
Vad fick er att fastna för islam?
Den muslimska religionen är Elijah Muhammads sanna lära i USA.
Det finns ingen maktstruktur. Ingen utmanar honom.
Och vår egen historia, vår sanna religions historia,
vår nationalitet, våra namn... Vi har inte våra egna namn.
Jag märker hur stolta ni alla är över era namn...
Kineserna heter till exempel Chan och Chong.
Enligt den islamiska läran...
Ryssarna heter till exempel Kosygin eller Chrusjtjov.
Ni heter till exempel O'Connell eller Grady eller Kennedy.
Afrikaner heter till exempel som Kalumumba, Nkrumah.
Och judar heter till exempel Weinstein och Goldberg.
Italienare heter till exempel Dundee och Benvenuti och Marciano.
Vi heter till exempel Grady och Clay och Hawkins och Smith
och Jones och Johnson, men vi är svarta.
-Är det slavnamn? -Ja.
När jag hörde det så insåg jag sanningen. Det tillhör historien.
Muhammad Ali är ett vackert svart namn, namnet på våra förfäder.
När jag hörde det så lämnade jag kyrkan och kristendomen,
för de har aldrig lärt oss sann kunskap.
Du är född nittonhundrasextio...
-...åtta. -1968.
Pappa vann titeln 1964.
Det är fyra år.
Fyra år efter att jag vann titeln så föddes du.
De tog ifrån mig titeln eftersom jag vägrade åka till Vietnam.
-Minns du det? -Ja, sir.
Du är för liten för att minnas.
-Jag, men jag känner till det. -Du känner till det...
ADVOKATENS BERÄTTELSE
När jag växte upp så växte han upp.
Han var yngre, men han var en stor person i OS.
Han hade en fantastisk personlighet.
Han hade starka åsikter om att vara svart.
Det var nåt jag kände till väl. Det var ju det jag var.
Den svarta mannen har hjärntvättats.
Det är dags för honom att lära sig något om sig själv.
På tv får man se White Owl-cigarrer,
White Swan-tvål, SkinWhite-tvål. White Rain-hårprodukter,
White Tornado-golvvax, White Floss-tandkräm...
Som barn fick han lära sig "Bä bä vita lamm" och att ullen var vit.
Han fick lära sig om Snövit. Sen har vi Vita huset.
På tv visar de två bilar - en svart och en vit.
De häller i fyra liter bensin i båda... för att se vilken som kommer längst.
Varje gång stannar den svarta bilen först, och den vita bara fortsätter.
Svarta blir hjärntvättade.
Jag följde med honom och fick lära känna honom
och fick möjlighet att arbeta med honom.
Han var en del av mitt liv, och han har funnits där så länge jag kan minnas.
Clays första smakprov på armélivet, och förmodligen hans enda,
var på inkallelsecentret på postkontoret i Houston
precis före lunch. Nu är det över.
Men Clay vill inte berätta vad som hände under den privata ceremonin,
där ett steg framåt skulle ha inneburit ett godtagande av inkallelseordern.
Varför ska jag och andra svarta resa 1 500 mil
och lämna våra hem här i USA, för att släppa bomber
på andra oskyldiga, mörkhyade människor som aldrig besvärat oss?
Jag kan säga det rakt ut:
Nej. Jag vägrar resa 1 500 mil för att döda oskyldiga människor.
Muhammad Ali vägrade bli inkallad till Vietnamkriget.
Han ansåg att det var ett orättfärdigt och oheligt krig.
Han sa att om vietnameserna kom och angrep hans land,
så skulle han försvara det utan att blinka.
John Wooten, ordförande i föreningen Black Economic Union...
Jag ringde honom, för jag ville att de bästa svarta idrottarna
skulle få träffa Muhammad Ali och låta honom berätta sin version.
Det cirkulerade så många rykten om hans liv
och hans militärtjänstvägran och hans religion.
Vi kände att om vi fick höra sanningen från honom och vi trodde på honom,
så skulle vi vara en organisation som kunde stödja honom.
Jag kände att han behövde mycket stöd, för han utmanade USA:s regering.
Nio svarta elitidrottare träffar Cassius Clay
för att diskutera hans militärtjänstvägran.
Här finns Bill Russell, Lew Alcindor och f.d. football-proffset Jimmy Brown.
Alla fick möjlighet att prata med honom och ställa frågor
och uttrycka sina åsikter och tankar.
Det var ett fantastiskt möte, för Ali antydde inte en endaste gång
att han tänkte tjänstgöra under några som helst omständigheter.
Brown sa efter mötet: "Mästaren är uppriktig med sin religiösa tro."
Han tror på sin religion, och hans ställning grundar sig på den.
Clays militärtjänstvägran kostade honom hans titel,
och han riskerar ett fem år långt fängelsestraff.
Han kräver att bli frikallad såsom anhängare av Black Muslim-rörelsen.
Jag beundrade verkligen varje person som var där,
för Muhammad Ali hade blivit muslim. På den tiden sa man "svart muslim".
Black Muslim-rörelsen var en ytterst kontroversiell organisation.
Alla som förknippades med den fick verkligen smaka på systemets vrede.
Black Muslim-anhängarna i USA på den tiden,
som Malcolm X, Elijah Muhammad... Det var väldigt kontroversiellt.
Malcolm X var en karismatisk man. Han var fruktad av många.
Maktstrukturen hade lyckats skapa bil- den av den svarta amerikanska mannen
som en person utan självförtroende, utan kamplust.
De hade lyckats med detta genom att ge honom bilder på hjältar
som varken var militanta eller självsäkra.
Och här kommer nu Cassius, som är raka motsatsen
till allt som symboliserade den svarta mannen.
Han sa att han var bäst. Han hade oddsen emot sig.
Men han vann. Han blev en mästare.
De visste att om människor identifierade sig med bilden som Cassius skapade
skulle de få problem. Svarta skulle gå runt och säga att de är bäst.
Vi tänker inte gå i samma skola som svarta
Ingång för färgade
Väntrum för vita
Vi vill ha vita hyresgäster i vårt vita bostadsområde
hålla sig borta
Jag är en människa
Jag kan räkna upp tjugo aktivister
som var med och förändrade det här landet.
Man levde med diskriminering och rasism.
Några exceptionella individer var villiga att riskera allt.
De svarta pantrarna rustade sig till strid.
Det var en tid då vissa satte sig emot medan andra hukade sig.
Så det var många som riskerade inte bara sina karriärer, utan sina liv.
Det var en social revolution.
Vi vill inte blanda blod och förlora vår identitet
och vår vackra afrikanska historia.
Vi hatar inte de av er som är vita.
Vi vill bara förbli svarta. Jag bara älskar mig själv.
Jag har varit i hans närhet, i ett personligt sammanhang
och det finns vissa saker hos honom som är väldigt vackra.
För det första så älskar han människor.
Det är ett fint karaktärsdrag.
Han hade en förmåga att relatera till människor och få dem att må bra.
Han sa ofta: "Kan vi inte gå runt och prata med människor?"
Jag sa: "Okej, jag följer med."
Han ville träffa människor, gå in hos frisören.
Han tyckte inte illa om vita människor.
Han tyckte bara inte om det som många vita representerade.
Han tyckte om det engelska folket. Han brukade festa med dem i min svit.
I synnerhet de unga damerna.
Så hans hjärta och hans medkänsla
rymde fler än svarta, och det tycker jag är viktigt att berätta.
Han var väldigt modig.
Han blev isolerad och fråntagen kronan.
Han kunde inte försörja sig. Det var svårt.
Att behålla den där attityden, att hålla den där personligheten levande
trots att han led inombords...
För Clay väntar nu en nomadisk tillvaro
i rättssalar och bönehus över hela USA.
Han har förlorat sitt arbete. Det lär dröja innan han boxas igen.
Patrioter hånar honom. The Peace Party hyllar honom.
Black Muslim-bröderna är hans stöd.
Det är tveksamt om han kan förstå vidden av svårigheterna
men han möter dem med en värdighet
som är oförenlig med påståenden om att han skulle vara feg eller oärlig.
Jag presenterade honom för en kille som lät honom föreläsa på college.
Han gick runt på campus och föreläste, och alla älskade honom.
Harvard, Yale, Princeton, Columbia och Penn tog emot honom.
Alla stora skolor. Han var en hjälte.
Det är smickrande att få komma hit
för det hade jag aldrig kunnat tro för många år sen
när jag tog examen från high school med D minus i snittbetyg.
Minuset fick jag för att jag vann OS-guld.
Jag har förstått att det är såna som ni
som blir presidenter, guvernörer och borgmästare
och skickliga läkare och forskare och sånt.
Så jag sa: "Om man ska prata om nåt med de här människorna"
"måste det vara nåt rejält."
Så jag har inte med mig några anteckningar.
Är du nöjd med att kasta bort den mest lovande idrottskarriären sen kriget?
Jag har inte kastat bort den. Jag valde bort den.
Världens bästa titel betyder ingenting om man inte är fri.
Pojkarna i Vietnam kastar bort sina liv. Det gör inte jag. Jag lever fortfarande.
De dör i dag, för att befria nån de inte känner.
Vad betyder en tungviktstitel och några dollar jämfört med mitt folks frihet?
Jag är reklamman. Redaktören för Esquire, Harold Hayes
hade läst att jag var en vass art director.
Jag hade sett Muhammad boxas.
Då sa jag: "Oj, oj, oj! Den här killen är nåt extra!"
Ja! Var är han?
Jag är ringens konung! Jag är historiens störste!
En ung svart kille, stor i käften, som sa vettiga saker.
Det var underbart.
Folk hängdes fortfarande i Södern.
Ali vägrade att inställa sig till militärtjänstgöring i Vietnam
Det gjorde att han förlorade sina bästa år som boxare.
Boxare håller inte i all evighet.
Lois, som var art director på Esquire då, sa:
"Ska vi låta honom vara martyr?"
Jag sa till Harold Hayes: "Muhammad Ali är fantastisk. Tycker inte du det?"
Han sa: "Jo. Vad vill du göra?"
"Han ska vara helgonet Sebastian - martyr för sitt land, sin religion"
"och för sina åsikter om livet."
"Wow." Jag bad Muhammad komma till New York
och visade honom ett vykort med helgonet Sebastian
där kroppen hade fått ro, men huvudet plågades.
Jag sa att jag ville att han skulle posera så.
Han såg på mig och sa: "George, den här snubben är kristen."
Jag sa: "Jösses, du har rätt."
"Just det, helgonet Sebastian."
Då insåg jag att han som muslim inte ville posera som kristen.
Oj. "Vi måste ju göra det här omslaget."
"Jag kan inte." "Vad kan vi göra?"
"Kan vi ringa Elijah Muhammad?" "Det kan vi väl."
De pratar lite, sen får jag luren.
Jag pratade i femton minuter om religion och symbolik
och bildskapande med Elijah Muhammad.
Jag önskar att jag hade spelat in det.
Till slut sa Elijah Muhammad: "Unge man."
"Jag tror att bilden kommer att bli fantastisk."
Det tog lång tid, för pilarna ramlade av
och Ali var tvungen att stå still, vilket han inte gillade.
Man han var väldigt samarbetsvillig. Vi hittade på underhållande historier.
Han poserade med händerna bakom ryggen och med ett plågat ansikte.
Det blev vackert. Och vi började ta bilder när han sa: "Du, George."
"Vad är det, Muhammad?" "Du, George."
Jag sa: "Muhammad, vad är det? Posera nu."
"Du, George." När han hade sagt det tre gånger...
Han ville säga nånting. "Vad är det?"
Sakta men säkert pekade han på en pil i taget och sa:
"Lyndon Johnson, general Westmoreland, Robert McNamara"
"Dean Rusk, Carl Clifford, Hubert Humphrey."
Han pekade ut sex plågoandar som hade skjutit pilarna mot honom.
Det kvicka och smarta i kommentaren chockade mig.
Träffsäkert.
När omslaget kom gjorde det stort intryck på miljontals människor.
Hundratals människor har kommit fram och pratat om det omslaget.
Om man inte ville strida var man en fegis eller en förrädare.
Eller så var man töntig, eller rädd av sig.
Men här kom den manligaste personen man kan tänka sig
och blev en förebild, särskilt för unga.
Jag är stolt, inte bara för att det hjälpte Muhammad
utan för att det hjälpte i kampen mot kriget.
Fyra år efter att Ali fråntogs rätten att boxas
upphävde högsta domstolen beslutet
Välkommen till Muhammad Alis träningsläger
Han hade äntligen fått sitt tillstånd.
Han sa: "Vi kanske borde starta ett eget träningsläger." Så det gjorde vi.
Han var så stor att han inte behövde hyra ett gym.
Han hade ett eget, som han designade. Det hette "Fighter's Heaven".
De här hästarna köpte vi bara för barnens skull.
När barnen kommer hit på sommaren
låter vi dem rida på hästarna.
-Heckle och Jekyll. -Heckle och Jekyll?!
Ja. Heckle och Jekyll, Mutt och Jeff.
Heckle och Jekyll och Mutt och Jeff.
Det är min fru som ger hästarna namn.
De här stugorna har vi byggt från grunden.
När jag var liten ville jag alltid vara med på ett riktigt träningsläger
med stockar, stenar, träd och skog.
Vi fick betala hotell, så jag har byggt stugor åt boxarna.
Och maten kostade ju, så jag har byggt ett eget kök.
Hans mamma och pappa och moster Coretta kom dit och lagade mat.
Det var hans ställe. Han älskade allt med det.
Hans bror Rahman var där. Det var nåt han hade skapat.
-Det här är min bror Rahman Ali. -Hej.
Han har precis vaknat. Han gillar att sova och äta.
Han har precis vaknat och ska hämta en kam. Han jobbar hårt.
Jag tvingar dem att jobba hårt.
Kammen ligger i badrummet.
Det var öppet för allmänheten.
Det var som ett boxningstempel. Han trivdes.
Många mästare kom dit för att träna och många kändisar kom på besök.
Jag åkte till hans träningsläger och mötte honom i ringen.
Det var bara för skojs skull.
Jag sa: "Ta det lugnt nu."
"Hur ska vi göra det här?"
Han sa: "Oroa dig inte. Bara gå upp."
Sen började han, du vet...
Han försökte retas med mig lite.
Han sa: "Trigger, var det det du kallade mig? Trigger?"
Jag sa: "Jag kallade dig ingenting."
"Jo, det gjorde du." Sen började vi.
Han sa: "Prova att slå mig."
Jag körde vänster jabb och en rak höger.
Inte hårt, för jag ville inte att han skulle slå mig.
Pang, pang, de hängde ihop.
Han slängde ut en vänster automatiskt
som bara träffade mig.
Jag började tänka på mina tänder.
Jag hade inget tandskydd.
Det skulle ju bara vara en vänskaplig grej.
Men bara att stå i ringen med honom...
Han berättade hela tiden vad han skulle göra. Det var ju bara lite skoj.
Bara att blockera med armarna när han slog
trots att man visste i förväg vad som skulle komma...
Jag tänkte: "Herregud, att möta honom på riktigt"
"måste vara fruktansvärt."
Ali sa: "Försök få in en träff."
Jag sa okej och gjorde det. Då föll han till marken.
Han ligger på golvet i ringen
och jag står och tittar ner på honom.
Det var ju bara en pr-kupp.
Jag fick veta av Gene Kilroy
att när bilderna spreds över världen
så hade Alis fans blivit oroliga och tyckt att han borde lägga av nu.
Om Tom Jones kan knocka honom borde han nog sluta boxas.
När vi var i Deer Lake i Pennsylvania var det en pojke där som såg klen ut
och ville träffa Muhammad Ali.
Pojken och hans pappa fick komma dit.
Muhammad tittade på pojken och sa: "Varför har du den där varma mössan?"
Han sa att han hade leukemi och hade tappat håret.
Ali sa: "Jag ska slå George Foreman och du ska vinna över leukemin."
Pojken sa: "Jag hoppas att du har rätt, Ali."
Jag tog ett foto på pojken och Ali
bad om pappans adress och såg till så att Ali skrev:
"Jag ska slå George Foreman och du ska vinna över cancern."
"Gud välsigne dig. Muhammad Ali."
Två veckor senare får jag ett samtal från pappan:
"Jimmy ligger på University of Pennsylvania Hospital."
"Han överlever inte. Men höjdpunkten i hans liv var att träffa Muhammad Ali."
Jag frågade om det fanns nåt vi kunde göra, men han sa nej.
Nästa morgon var det löpträning.
Kl. 04:30 skulle han springa. Då berättade jag om pojken.
Han sa: "När jag är klar med träningen duschar vi och åker till sjukhuset."
Vi åkte till University of Pennsylvania Hospital. Resan tog två timmar.
Där låg den lilla pojken, vit, inget hår, stora blåa ögon.
Han sa: "Jag visste att du skulle komma."
Muhammad höll om den lille pojken.
Han sa: "Du minns väl att du skulle vinna över cancern"
"och att jag skulle slå George Foreman? Så ska det bli."
Pojken sa: "Nej, jag ska träffa Gud, och berätta att jag känner dig."
Vi sa inte ett ord under resan tillbaka.
En vecka senare dog pojken. Ali ville inte gå på begravningen.
Det var för sorgligt. Jag gick dit.
I kistan låg pojken och han hade med sig bilden där det stod:
"Jag ska slå George Foreman och du ska vinna över cancern."
Pojken skulle komma till himlen och säga att han kände Muhammad Ali
för att få en bättre plats där. Det är en fin komplimang.
Muhammad? Du kan säkert inte alfabetet.
-Det kan jag visst. -Nej. Få höra, då.
A, B, C, D, E, F, G
Oh, wa, go, go, L, M, N, O, P
Q, R, S, T, U, V
W, X, Y and Z
Now I know my ABCs
Won't you come and play with me?
Åh, vad jag älskar dig, Muhammad.
Jag älskar dig väldigt mycket. Jag tänker på dig varje dag. Jag saknar dig.
Jag tänker inte på att han är berömd. Han är pappa.
Det har inte påverkat mig, för jag känner som alla andra. Pappa är pappa.
Jag växte upp med Rasheda, Jamillah och Maryum.
Vi var en sammansvetsad familj och vi kände till våra andra syskon.
Om vi hade lov på sommaren eller vintern
åkte vi till Kalifornien och Fremont Place där han bodde
och träffade alla våra andra syskon.
Vi hade kul. Vi badade och cyklade.
Han brukade trolla för oss.
Jag hade det ganska svårt i skolan
för många ville testa om jag kunde slåss som min pappa, men det ville jag inte.
De bråkade ofta med mig.
Jag har aldrig längtat efter att stå i rampljuset. Det passar inte mig.
Jag ville bara vara en vanlig unge.
Han har sagt: "Jag vill inte att du ska vara som jag."
"Jag vill att du ska vara bättre." Hur kan man vara bättre än den bäste?
Han är illa ute.
George Foreman. Folk är rädda för George Foreman.
De pratar om hur hårt han slår.
Jag har aldrig ljugit för er. Den där mannen slår inte hårt.
Det här blir den största skrällen sen Sonny Liston.
Det är passande att jag lämnar boxningen som jag startade
genom att besegra ett stort monster som ingen kunde slå.
Ett hårt slag. Jag är en underdog.
Om han slår mig ligger jag illa till, som med Sonny Liston.
Men jag hämtade mig och vann över Liston.
Det är tio år sen, och nu ska jag möta ett nytt monster som slår hårt.
Han är en buse, han är långsam, han har ingen finess.
Jag har gett honom ett nytt namn.
Floyd Patterson fick heta The Rabbit. Sonny Liston fick heta The Bear.
Han ska få heta The Mummy.
-The Mummy. -Varför The Mummy?
Om man har sett honom i ringen ser man
att han släpar sig fram så här.
Hur ska The Mummy hinna ifatt mig?
Det gäller bara att hålla sig steget före The Mummy.
Man rör sig runt The Mummy. "Här är jag."
Du är för snabb. The Mummy är inte så där snabb.
Jag minns när vi lämnade Deer Lake och åkte till Zaire i Afrika.
Innan vi åkte ringde Ali till Cus D'Amato.
"Hur ska jag slåss mot honom?"
Cus sa: "Han är en buse."
"Ditt första slag måste vara illvilligt och förödande målmedvetet."
Jag sa: "Tänk på vad han gjorde med Kenny Norton och Joe Frazier."
Cus var i New York
men jag kunde höra honom ända till Deer Lake utan telefonen.
Han skrek: "De är inte Ali!"
Vi flög med Air Zaire. Det var bara svarta i besättningen.
Ali ville träffa piloterna. "Hur gamla är ni? 23? 27?"
Ali sa: "Om svarta får chansen kan de åstadkomma saker."
Sen stötte vi på turbulens och då blev Ali lite rädd.
Han sa: "Hoppas att de unga piloterna är lika smarta som de gamla."
Han sa att Cus hade rätt om George Foreman, att han var en buse.
"Jag vet hur jag ska slå honom."
När vi lämnade flygplanet frågade Ali: "Vem tycker de illa om här?"
"Tja, de gillar väl inte vita."
"Jag kan inte säga att George Foreman är vit. Nån annan."
"Belgare", sa jag. Då skrek han: "George Foreman är belgare!"
Då skrek alla: "Ali, bomaye! Ali, bomaye!"
Jag frågade vår tolk vad de sa
och han sa att det betydde: "Döda honom."
Muhammad Ali!
När George Foreman kom med sitt entourage
hade han med sig sin lojala följeslagare
en schäfer som hette Diego.
Belgarna brukade bussa schäfrar på svarta. Då visste jag att det var lugnt.
Det var skönt i Zaire, för ingen störde oss.
Vi hade tid för varandra. En egen kock, filmer... Vi hade det bra.
Ali blev glad när hans föräldrar och brodern kom. Han ville göra dem stolta
visa dem att han åstadkommit nånting.
-Varför är George Foreman inte här? -Strunt samma.
Vad menar du? Han undviker sånt här. Det gör mig arg.
Sonny Liston sabbade allt och Floyd Patterson boxas en gång om året
och nu en man som går till en presskonferens men inte vill prata.
I stället låter han skalliga Dick Sadler prata för honom.
Och så dök han inte ens upp häromdagen.
Snacka inte om mitt huvud.
Jag ska dansa som en fjäril och sticka som ett bi.
George kan inte slå vad ögonen inte kan se.
Nu ser du mig, nu ser du mig inte.
Du tror att du kan, men jag vet att du inte kan.
-Tack, Ali. Tack, Angelo Dundee. -Var det all tid jag fick?
Tack, Ben Degabula och Dick Sadler.
Sluta med det där! Stick!
Mobutus närmsta man kom in och sa
att George Foreman hade skadat ögat, och att matchen kan ställas in.
Jag sa: "Om han lämnar landet kommer ni aldrig att mötas"
"för du visar ingen rädsla eller respekt."
"Ta deras pass, så att de inte kan resa."
Om han hade åkt hade det aldrig blivit nån Ali-Foreman-match.
Han skadade sig i gymmet. Han gör allt för att slippa matchen.
Sen var det nästan en bilolycka.
Jag vill möta honom i arenan den dagen
för där kan han inte komma undan.
Han har allt och alla emot sig.
Han har redan förlorat fem ronder.
Jag ska visa för världen att jag är snabbast, snyggast, mest elegant
mest teknisk skicklig och den bästa boxaren genom tiderna.
Afrikanerna älskade Muhammad Ali. För dem var han en frälsare.
Muhammad hade kunnat säga att han ville bli deras president
och fått många med sig. De älskade honom.
Det var otroligt vilken makt han hade.
Det finns en teori om att de svaga ska slå de starka.
Men intelligens slår alltid styrka.
Han sa: "Han är stark, men han har ingen uthållighet."
"Han vet inte hur det är efter femte och sjätte ronden."
"Sjunde ronden. Åttonde ronden. Jag kan ta honom."
Och den där snurren... Jag sa: "Varför slog du honom inte på vägen ner?"
Han sa: "Han hade fått nog."
Om han hade tillbringat lika lång tid med konsten
och målat eller nåt, som hans pappa
kunde han ha blivit en fantastisk konstnär.
Om han hade studerat
kunde han ha blivit en bra advokat.
Kan ni tänka er honom med en juridikexamen från Harvard?
Wow. Vi avskriver målet.
Han fick tillbaka titeln som 32-åring!
Matchen med Ali förändrade mitt liv. Jag hade aldrig förlorat som proffs.
Det skulle bli den enklaste matchen i min karriär.
Jag ställde mig i ringen. Jag hade bluffat.
Jag spöade honom under fem, sex ronder. Enkelt.
Under sjätte ronden viskade han:
"Var det där allt du hade, George?"
Och det var det.
Sen blev det en mardröm.
Alla trodde att jag skulle vinna.
Alla oddssättare hade sagt att jag skulle vinna på knockout.
När jag förlorade var jag förkrossad.
Titta på hans ansikte. Han kan inte fatta att det är sant.
Jag förstod inte förlusten.
Han kände till det och hade förberett sig.
Han hade sparat på styrkan.
Jag hade inget att skydda mig själv med. Jag var nedslagen.
George Foreman som var oövervinnlig.
När jag slutade boxas på 70-talet
blev jag präst i the Church of the Lord Jesus Christ.
Jag insåg... En reporter frågade mig:
"Vad hände i Afrika, George?"
Jag medgav att jag hade förlorat matchen.
Sen kunde jag hantera det, för jag insåg att jag inte bara hade förlorat
jag hade besegrats av den störste mannen i historien.
Fem år senare
George Foreman, hur står det till?
Ditt namn, mitt träningsläger.
Jag jobbar med dig, får ner din vikt. Du boxas inte för pengar.
Gud ser det i ditt hjärta. Människorna behöver du inte bevisa nåt för.
Gud dömer efter vad man har i hjärtat. Du kan kliva in i ringen för Gud.
"George Foreman är tillbaka!" Sen kan du gå ut och predika.
Sluta inte som förlorare, utan som vinnare. Det är min tokiga idé.
Ibland frågar folk mig om Muhammad Ali var den bästa boxaren.
Jag blir nästan förolämpad, för boxningen var bara nåt han gjorde.
Det är inte det enda Muhammad Ali var.
Han var en av de bästa människorna som har funnits i världen.
Jag ska fråga Laila en sak. Var tysta. Det här är en mikrofon.
När du blir stor ska jag spela upp det här för dig.
Säg så här: "Jag älskar min pappa."
-Jag älskar min pappa. -Jag älskar min dumbompappa.
Hana, okej. Vänta, jag ska bara fråga dig en sak.
-Vad heter din mamma, Hana? -Veronica.
Laila, vad heter din mamma?
-Wonica. -Vad hette hon?
-Wonica. -Verwonica?
Jag träffade Muhammad när jag var arton
och hade sommarlov från college.
Jag gillade honom inte. Det enda jag visste var att han var stor i käften.
Killarna på kemilektionerna pratade om Frazier-matchen.
De pratade om hans personlighet och då dömde jag honom efter det.
"Jag gillar inte Muhammad Ali. Han är skrytsam och stor i käften."
Sen träffades vi igen i Afrika, i Zaire.
Jag var med och arrangerade George Foreman-Muhammad Ali-matchen.
En i hans entourage frågade om jag ville träffa honom och besöka träningslägret
så jag åkte dit med några andra. Han tog ingen notis om mig.
När vi skulle åka tillbaka skulle vi ta en buss
och då bestämde sig Muhammad för att åka i bussen med oss.
Han satt vid mig och pratade hela resan.
Min första tanke var: "Oj, han är ju snäll, och lågmäld."
Senare sa han att det var för att han inte visste vad han skulle säga.
Men jag tyckte att han verkade snäll.
När hans match blev uppskjuten bjöd han in mig
och sa att han skulle skiljas. Han bodde inte ihop med en fru.
Så jag visste inget annat, i början.
Han brukade föreläsa om kärlek och vänskap.
Jag minns ögonblicket när jag blev förälskad. Nu gråter jag.
Det var väldigt gripande.
Vi gifte oss när jag var 21 år.
Vi hade varit ihop sen jag var 18 år.
Fast vi hade ett bröllop i Zaire
men det är det inte många som vet.
Livet med Muhammad var aldrig tråkigt.
Man visste aldrig vad som väntade hemma.
Jag hörde att du andades och började prata.
Jag hörde dina tunga andetag och kvinnan hörde dem också.
Du får inte spela upp det där för alla.
Jag vill inte att alla ska höra mig.
-Det kan bli historia. -Nej.
-Varför? -Jag vill hellre ha nåt annat.
Han tog ödet i egna händer genom att göra sig själv ansvarig
med till exempel förutsägelser om vilken rond det skulle bli.
Sen levde han sin egen framtid
och ökade pressen på sig själv, eller ansvaret
att göra det han hade sagt.
Det var så han lärde sig bemästra livet.
-Nu är Hana en liten flicka. -Nu är Hana en liten flicka.
-Hon är tre år gammal. -Hon är tre år gammal.
-En dag kommer hon vara en vuxen dam. -En dag kommer hon vara en vuxen dam.
Hon kommer vara en vacker dam och aldrig mer vara en liten dam.
Precis. Hon kommer vara lika vacker som mamma.
Hon kommer vara lika vacker som Veronica.
Kom hit, Hana.
Varje kväll innan du går till sängs, min älskling
Varje kväll...gå till sängs, min älskling
När jag är långt från dig, min älskling
Det var en lycklig tid, precis som i sagorna.
Vi var alltid där, medan de andra barnen var i skolan och på andra saker.
Han tillbringade mest tid med mina två döttrar.
Från första början när de föddes.
Vi var alltid tillsammans.
Han är en väldigt godhjärtad människa. Han har nära till sina känslor.
Jag gråter nog på grund av hur hans situation är nu.
Jag kommer alltid älska honom.
Inte så att vi är kära i varandra, men vi har alltid varit vänner.
Det var svårt att leva tillsammans med honom för...
Hela världen vet att han inte var en trogen make.
Där finns det mycket att berätta.
Han är hur som helst en fantastisk människa.
Han har ett gott hjärta och har kontakt med sina känslor.
Han gråter ofta. Det vet inte folk.
När han blir berörd gråter han. Mer än vad jag gör.
Man ser upp till många människor, skådespelare som spelar i filmer.
Skillnaden är att Muhammad var på riktigt.
Han stod upp för vad han trodde på och hymlade inte om det.
Jag tror folk känner att det är äkta kärlek han utstrålar.
Det märker folk.
BEUNDRARENS BERÄTTELSE
På 70-talet var det ovanligt att stora stjärnor kom till Newcastle.
Överraskande nog dök Muhammad Ali upp.
Han hade dessutom precis gift sig med Veronica Porsche
och man hade nu en ceremoni i moské.
Det är långt från fashionabla Beverly Hills.
Moskébesöket väckte stor uppståndelse i industriområdet i South Shields.
De muslimska barnen var ute på gatorna för att välkomna mästaren och bruden.
Det fanns så mycket att säga.
Jag vill säga att jag beundrade honom så mycket.
Det fanns så mycket jag ville säga till honom.
Jag vill läsa en dikt för min hjälte.
"Muhammad, jag välkomnar dig hit till min stad."
"Du kommer hit och är synbart glad, efter många boxningssegrar i rad."
"Du store mästare, jag hoppas du ska trivas här."
Efter det skrev jag till honom när han var hemma eller på träningsläger.
Jag skrev det jag hade velat säga till honom när han var i Newcastle.
Jag gjorde det i flera år.
Sju år senare, när Russ tittar på en inspelning av "Rumble in the Jungle"
svarar hans mamma i telefonen
"Russell, Russell, Russell! Det är Muhammad Ali i telefonen!"
Jag trodde hon skojade eftersom vi tittade på honom på tv:n.
Därför struntade jag i vad hon sa.
Hon sa: "Skynda dig! Han lägger på snart."
Då började jag fatta.
Jag sprang till köket. "Muhammad, är det du?"
"Ja, Russ, det är jag. Muhammad Ali."
Jag kunde inte fatta vad som hände.
Han sa: "Du ska få komma hit."
"Du behöver inget hotell. Du kan få bo hemma hos mig."
Jag kunde knappt få fram ett ord.
"Muhammad, säg det inte om du inte menar det."
Han sa: "Det skulle jag inte."
Los Angeles, Kalifornien Oktober 1984
FREMONT PLACE: Privat parkering - parkering förbjuden dygnet runt
Det var fantastiskt.
Huset var ofattbart.
Om ni har sett filmen Rocky III
så har ni sett Rockys stora vita hus.
Det var Muhammad Alis hus 1984. Det var där jag fick bo i ett rum.
Jag var med honom ut när han träffade sina fans.
Att få uppleva det på nära håll kändes väldigt speciellt för mig.
Den störste! Muhammad Ali, assalamu alaikum.
Du ser så fin ut. Jag älskar dig. Hej då.
Au revoir, Ali.
När man har kommit Muhammad nära inpå livet
så bär man kvar det inom sig.
Jag var bara med Muhammad en kort tid, men det bär jag kvar inom mig.
Bodde du över i går?
-Ja. -Var?
Din pappa lät mig bo över.
Ja, jag fick bo över i går.
-Sov du i hennes säng? -Nej.
-Min? En stor vit säng? -Jag vet inte vems säng.
-Jag vet inte. -Rummet med de stora dörrarna?
-Jag sov på golvet. -Ur vägen!
Hana, du förstör det. Jag vill ha en sån här cykel.
Pappa?
Hana, det är 1979.
Den 12 november och klockan är ungefär åtta på kvällen.
Jag och Veronica tänkte gå ut och äta middag.
-Nu? -Ja.
-Nej! -Varför vill du inte det?
-Jag vill att ni äter här. -Vill du att jag äter här?
-Jag ska äta med mamma. -Jag vill inte att du gör det.
-Varför vill du inte det? -Jag vill inte det.
Hur gammal är du? Säg: "Jag är tre år gammal."
Jag är tre år gammal.
Jag och mamma ska i väg och äta middag.
-Jag vill inte det. -Vill du följa med?
Jag skulle nog inte säga att min pappa var sträng.
Han hade sina åsikter och sina värderingar men han var inte så sträng.
Jag minns att när jag var liten fick jag inte fråga min pappa om vissa saker.
Det kunde handla om äta glass sent på kvällen. Pappa sa alltid ja.
-Okej. -Jag vill, pappa.
-Du får gå i kväll. -Jag vill, pappa.
Du får gå i kväll, bara du slutar säga det.
Redan då förstod jag att hans ja inte var tillräckligt
så jag sa till honom: "Ska du inte fråga mamma?"
"Jag ville höra det från henne också."
När jag fick ett ja från min mamma också var det klart.
Pappa tar dig dit. Jag kan inte hjälpa det...
Jag vill att du frågar mamma också.
Jag låter dig gå.
Min pappa var inte olika personer offentligt och privat
för han var alltid väldigt karismatisk.
Han ville alltid få andra att må bra och skratta.
Det är inget man bara kopplar på.
Men det blev ännu mer framträdande när han var ute bland folk.
Men han är Muhammad Ali även när han är hemma.
När jag kom hem från skolan kunde han sitta vid skrivbordet
och då kunde han ha en leksakspil genom huvudet
och låtsas att han var död.
Vi sa bara "men, pappa" och hoppade upp i hans knä.
Vi sa inte ens nånting om det.
När jag möter Joe Frazier blir det som en amatör som möter ett proffs.
Som en liten unge som möter den störste tungviktsboxaren i historien.
Det blir lekande lätt.
Vad säger du om det, Joe?
Jag säger att det är lätt att snacka.
Förstår du att du inte möter Quarry, Oscar Bonavena eller Sonny Liston.
-Du möter Joe Frazier. -Det vet alla.
RIVALENS BERÄTTELSE
Det rådde stor rivalitet dem emellan i början av 70-talet.
Det var hårt och tuffa tag.
Det var tuffa tag.
Jag tror att Ali spexar
men det råder ingen tvekan om att Joe Frazier inte gör det.
De kastar sina hörsnäckor och mikrofoner.
Joe Fraziers klocka lossnade.
De låg på golvet och brottades. Vi beklagar verkligen detta.
Frazier lämnar studion upprörd över att Ali talat nedsättande om honom.
Jag är ledsen, Joe.
Jag ät trött på det här.
Joe Frazier, tungviktsvärldsmästare... Klumpig, ful och plattfotad är han.
Jag ska visa hur en riktig mästare ser ut.
Han sa att han var en Onkel Tom-lik figur och att han var ful.
Han sa att han var en gorilla.
Pappa säger då att han ska vara en gorilla när de möts i ringen.
Pappa var mer som en liten hundvalp.
Han var lugn, försiktig, vänlig. Han var en sån person som alla...
...ville ha som sin bästa vän.
Mamma sa inte så mycket. Hon var alltid lugn.
Hon sa att jag inte skulle vara orolig.
Jag sa att de inte fick säga så om pappa.
"De kallar honom en massa saker."
"Det är ingen fara. Med Herrens hjälp går det bra."
Jag träffade mr Ali i New York.
"Är du Joes son? Hur är det med dig? Du ser ut att må bra."
Pappa ville genast ta mig därifrån.
Världsmästaren i tungvikt: Joe Frazier!
Han sporrades snarare av sakerna mr Ali sa till honom.
Han tog åt sig av det för han var en person som hjälpte sina medmänniskor.
Han ville hjälpa honom när alla kritiserade honom
för att han vägrade militärtjänst.
Och han hjälpte honom att få tillbaka sin licens.
Det var därför min pappa inte kunde förstå varför han sa de saker han sa.
Hundratals miljoner människor följer matchen världen över.
Och ett fullsatt Madison Square Garden.
Jag tror att min pappa verkligen ville krossa honom i den första matchen.
Varför tror du han vann över dig, Muhammad?
Domarna dömde till hans fördel.
Om man jämför våra ansikten efter matchen. Båda hans ögon var stängda.
Hans näsa var blodig, hans läppar spruckna, hans huvud svullet.
Hörde ni att han tillbringade en månad på sjukhus?
30 dagar på intensiven. Inga telefonsamtal eller besökare.
Då har man åkt på rejält med stryk.
Han vann på poäng. Jag klagar inte. Nästa gång tar jag honom.
Jag var med när han skrev autografer och en gång var även Joe Frazier där.
Min pappa och han stötte på varandra
och jag minns att min pappa blev så uppspelt och sa:
"Kom igen, Joe, vi kör en grej framför kamerorna."
Joe Frazier sträckte upp handen, tittade på honom och fortsatte gå.
Jag undrade varför han gjorde så mot pappa.
Jag förstod då att han fortfarande hyste agg mot min pappa.
Han hade inte förlåtit min pappa än.
Min pappa fick höra om allt som Joe Frazier fått genomlida
och hur hans barn kom hem från skolan gråtande
och då började min pappa själv att gråta.
Vetskapen gjorde ont i honom.
Jag tror en del av honom beundrade Joe Frazier. Han var en duktig idrottsman.
När Joe Frazier kom in i bilden var min pappa säkert påverkad
av den situation hans ställnings- taganden hade försatt honom i.
För honom blev Joe Frazier en representant för hur världen såg ut
och för hur svarta behandlades.
När han fick världsmästartiteln
trots att min pappa inte förlorade titeln i ringen...
Oturligt nog för Joe Frazier kom han att bli den som stod för allt det.
Han hade definitivt respekt för min pappa.
Jag insåg det, för efter matchen i Manila sa han till mig:
"Du vet, alla saker jag sa..."
"...om din familj och din pappa... Säg till din pappa att jag ber om ursäkt."
Men pappa ville höra det direkt från honom.
Till slut, innan min pappa gick bort
fann han och Ali varandra på ett vänskapligt och spirituellt plan.
Det var så roligt att se.
De omfamnade varandra. Det var så häftigt.
Det var fantastiskt.
Ja?
Det står i dagens tidning att du ska åka till Deer Lake och börja träna igen.
-Gör det? -Ja.
De påstår att du ska göra comeback.
-Då lär de bli förvånade, va? -Ja.
Det blir min fjärde comeback. Jag tar titeln för fjärde gången.
Jag hoppas att det inte är sant.
För du har vunnit allt man kan vinna.
Kan du tänka dig fyrfaldig världsmästare?
-Vad ska du med det till? -Ingenting. Jag bara snackar.
Ingen kommer ens bli trefaldig mästare igen.
-Inte under vår livstid. -Jag snackar bara.
Nassau, Bahamas December 1981
Presskonferens inför matchen
Många undrar varför jag gör det här.
Varför försöka igen? Därför att jag kan.
Varför åkte vi till månen? För att vi kan.
Vi är inte nöjda. Nu börjar vi planera för att åka till Mars.
Varför Mars? Är månen inte tillräckligt långt bort?
Vi vill åka för att det finns en möjlighet att vi klarar det.
Varför gör jag comeback? För att jag kan.
Det är dags... Muhammad Alis comeback.
Dramat på Bahamas inleds snart.
Man kan säga nej och att ens karriär är över.
Men om killen man säger nej till är Muhammad Ali,
säger man nej till den störste i historien.
Jag minns min pappas sista match, mot Trevor Berbick.
Vi var i Deer Lake, där han tränade. Han kallade det Fighter's Heaven.
Pappa brukade springa uppför backen. Han kallade den "Plågobacken".
Jag brukade komma efter
och även en bil följde efter om han skulle bli trött.
Jag sprang med honom uppför backen.
Jag var nog cirka fem år gammal. Fyra eller fem.
De säger att jag är gammal. Ser jag gammal ut?
Jag vet inte. Jag är vacker.
Han brukade säga att det var jobbigt att stiga upp och träna och såna saker
när man kan leva ett behagligt liv. Stort hus och gott om pengar.
Men när man har den där hungern
att bevisa för sig själv och världen hur fantastisk man är är det mycket lättare.
Han var då 38 år gammal.
Han hade redan Parkinsons sjukdom, även om den inte diagnostiserats.
Man kunde se det och höra det.
Han talade sluddrigt och hade problem med koordinationen.
Men ingen visste vad det berodde på...
-Det är över. -Vilken match.
-En fantastisk match. -En mycket bra match.
Ali är i mycket bättre skick än man väntat sig.
Alla känner att det var Ali som vann matchen.
Berbick går runt med höjda armar som om det var han som vann matchen.
Han har dock något dystert i blicken
som om han förstått att han kan ha förlorat på poäng.
Min pappa är en sån person som hade försökt göra comeback resten av livet.
Han skojade om det ända tills han var i 65-årsåldern.
"Jag skulle slå världen med häpnad om jag tog tillbaka världsmästartiteln."
Domare Jay Edson röstar 99-94. Ett enhälligt beslut för Trevor Berbick!
Trevor Berbick är vinnare efter ett enhälligt beslut.
Han har alltid trotsat omöjliga odds och gjort saker som kan tyckas omöjliga.
Han har bevisat för världen och för sig själv att han kan klara det.
Det var något min pappa behövde göra och gjorde honom till den han var.
Hade han inte gjort det hade han inte tagit världsmästartiteln tre gånger.
Han kunde inte ta farväl av boxningen så boxningen fick ta farväl av honom.
Boxningen kommer fortsätta utan mig.
Concorde-flygplanet är visst en förlustaffär.
Det talas om att man ska sluta flyga med det.
I så fall kommer jetplan finnas kvar men det kommer inte finnas nåt Concorde.
Jag var Concorde-planet inom box- ningen och de andra boxarna är jetplan.
Jag var på högre höjd än de andra, jag rörde mig snabbare än de andra
men nu får man vänja sig vid att det bara finns vanliga jetplan.
Vi ska träffa Mike Tyson, en av de mest egensinniga personerna i världen.
Jag och Muhammad Ali var i New York och vi fick ett samtal
rörande en ungdomsvårdsskola. De fick aldrig besök av idrottsmän.
Vi besökte skolan. Tre månader senare fick jag ett samtal från Cus D'Amato
och han sa: "Gene, blixten har slagit ner en andra gång."
"Jag har hittat en ung kille som kommer bli världsmästare i tungvikt en dag."
"Han känner dig." Jag sa: "Hur känner han mig, Cus?"
ROOKIENS BERÄTTELSE
Jag träffade Muhammad Ali när jag var på ungdomsvårdsskolan Spofford.
Muhammad Ali dök bara upp en dag. Nån sa att vi skulle få en överraskning.
Vi såg filmen The Greatest och efter det kom Muhammad Ali in.
Det var ett viktigt ögonblick i mitt liv.
Jag började fundera på hur jag kunde göra det som han gjort.
Jag började med boxning och jag träffade Cus.
Och Cus kände Ali väl.
Han brukade tala med honom i telefon.
Han och Gene talade och då gav Gene luren till Ali.
Ibland lyssnade jag i smyg när de talade med varann i telefon i en annan lur.
Det var den typ av miljö jag befann mig i...
Det var bara slagsmål och krig.
Det handlade bara om olika typer av slagsmål och krig. Det var så det var.
Vem hade vunnit om du mött honom under din storhetstid?
Han?
Ali, Ali!
Ali! Ali!
Vänta, vänta, vänta.
Jag var så snabb.
Men om han hade träffat mig...
-Om du får tag i mig. -Ja. Vad säger du, Mike?
Jag är verkligen... Jag vill framhäva mig själv.
Jag är bra, men får jag säga en sak?
I en sån här situation måste man medge det... Han är den störste någonsin.
Det går inte riktigt att förklara vad Muhammad Ali är.
Ord räcker inte till för att beskriva vad han uppnått.
Han har uppnått så mycket på olika plan och inspirerat andra.
Det räcker inte att beskriva Muhammad Ali med ordet "bra".
Man måste skapa ett nytt ord.
Vissa delar av min pappas liv har fått mycket uppmärksamhet och andra inte.
Man hör om boxningsmatcherna.
Man hör att han är en bra medmänniska.
Men man hör inte så mycket om vad hans familj betydde för honom.
Han brukade alltid säga: "När ni växer upp vill jag att vi alla bor på en höjd"
"och att alla har ett hus på samma gata."
Jag har halvsystrar. Han fick barn utanför äktenskapet.
Han såg till att vi träffades i L.A. så att vi lärde känna varandra.
Han var ingen perfekt människa, men han brydde sig verkligen om sina barn.
När ni är vuxna och har gift er och ser tillbaka
kan ni säga: "Jag bodde inte med mina syskon"
"men pappa lät mig träffa dem, så vi kände varandra. Pappa lät oss leka."
När Muhammad och jag var barn brukade han säga:
"Rudy, jag kan se stjärnorna. Gud talar till mig."
Han berättade om hur framgångsrik han skulle bli.
Han sa att han ville att jag skulle vara med. Han är en väldigt fin människa.
Gud gav honom förmågan att förutse framtiden.
"Jag ska bli världens bäste boxare och en bra människa."
Han ville bli känd för att kunna hjälpa folk.
Han är en underbar...
Jag minns att jag var väldigt stolt över min pappa.
En känsla av stolthet. Det är en euforisk känsla.
Från när jag var väldigt liten... Det var inte bara uppmärksamheten
utan hur folk reagerade när de såg honom. Ibland började de gråta.
Min mamma träffade inte pappa på kanske tre-fyra år efter giftermålet.
Det kunde ha gått tre år sen hon senast såg honom och när han kom hem...
Vi bodde vid Venice Canals när hon hade gift om sig.
...tittade hon på honom, kramade honom, började gråta och lämnade rummet.
Min pappa tittade på mig och sa: "Varför gråter hon?"
Hon sa till mig: "Jag såg in i hans ögon och såg Gud."
Jag visste inte vad jag skulle säga först.
"Jag vet vad du menar." Han har en glimt i ögat och ett sätt att vara
som gör att folk ibland blir helt tysta när de ser honom.
Det gör att man blir mer medveten om kändisskapets spirituella sidor.
Han var inte bara en kändis. Man vill veta varför han var känd
varför folk älskade honom, och om hans åsikter och gärningar.
Allt har haft betydelse för den bild vi har av honom nu.
Jag var med honom på träningsanläggningen vid Deer Lake.
Kallt. Väldigt kallt.
Det var många minusgrader och det kändes ännu värre när det blåste.
Han sa: "Du, George, vi tar en promenad."
Jag sa: "Är du galen?" "Du, George, vi tar en promenad!"
Jag sa: "Vad...?" "Du, George, vi tar en promenad!"
Jag förstod att det var något han ville berätta.
Vi går ute i snön...
Går i snön.
När vi har gått kanske tio meter säger han: "Du, George."
"Nu är det dags", tänkte jag.
"Du vet att jag har den snabbaste vänsterhanden i boxningshistorien."
Jag sa: "Ja, den snabbaste inom tungviktsklassen."
"Nej, nej, nej. Alla viktklasser." Jag sa: "Vänta lite nu."
Willie Pep, fjädervikt, mellanvikt, Sugar Ray Robinson... Nej, nej, nej.
"Du har den snabbaste vänsterhanden inom tungviktsklassen."
Han sa: "Alla viktklasser."
"Vill du se?" Jag sa: "Ja." "Vill du se det igen?"
Han är en av 1900-talets viktigaste personer.
En sann hjälte. En av de allra största någonsin.
Den mest kände amerikanen någonsin.
Som har levt. Någonsin. I hela världen.
Alla har hört talas om Muhammad Ali.
Jag minns den andra matchen mot Joe Frazier i Madison Square Garden.
Ali besegrade Joe Frazier lätt.
Dagen därpå var det presskonferens, så vi gick från the Essex House
hela vägen till Madison Square Garden.
Han såg bra ut och han var medveten om det.
Han såg gärna sig själv i spegeln.
När vi kom till Madison Square Garden var det nog 1 000 personer bakom oss.
När jag såg mig omkring insåg jag att Muhammad Ali inte bara var en kämpe.
Han var mer än en kämpe. Han var kung över hela världen.
Bara ännu en vanlig dag
Sju år, samma gamla sätt
Att dö är svårt Jag orkar inte stanna kvar
Bara ännu en vanlig dag
Sju år, livet glider bort
Att dö är svårt Jag orkar inte stanna kvar
Bara ännu en vanlig
Bara ännu en vanlig dag
Morgonen kommer och sen så för den dig bort
Jag hade en dröm i natt. Du och jag var gamla.
Vi satt och pratade. "Vi hade roligt."
Och du sa: "Gene, minns du? Minns du, Gene?"
Muhammad Ali!
Jag önskar att jag hade inspelningar från när jag var så liten.
Det gör nog de flesta, men många tänker nog aldrig på såna saker.
Tack, store Allah, för att jag värde- sätter livet och förstår dess storhet.
När man blir gammal och minns när man var i den här åldern
är det fint att ha detta inspelat.
Jag tänker alltid på att bevara för framtiden.
Om någon undrar varför jag, Muhammad Ali, spelar in de här banden
är det för att det förgångna är så vackert.
När vi lever inser vi inte det.
Vi fann vår dröm
På Blueberry Hill
Hon var min
-En gång i tiden -En gång i tiden
Det är den 6 december 1979, klockan är runt elva på kvällen.
Inspelningen avslutas. Hej då.
Vad säger du, flygvärdinna? Kommer planet att störta?
Be en bön? En vers från Bibeln?
Jag kan inga verser från Bibeln.
Göra något religiöst? Jag tar in kollekt.
Muhammad Ali är 72 år och bor i Phoenix i Arizona med sin fru Lonnie.
Han har nio barn.